Damer och herrar,
en stor applåd för Christina P.!
EN ORIGINAL-KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Nej, sluta! Sluta nu.
Sätt er ner, sätt er. Okej.
Sluta. Ni vet att jag inte klarar av så mycket uppskattning.
Jösses. Tack så mycket för att ni kom, Seattle.
Det här är så spännande!
Åh… mycket har hänt sen jag var här sist.
Precis. Jag fick en person att komma ut ur mig!
Ja. Jag vet inte om ni har barn, men att ha en nyfödd är…
Ja, det är ett riktigt mirakel.
Supermiraklet är att jag var nykter i nio månader.
Visst, tjejer?
Men grejen är att få barn,
det bröt ner mig emotionellt,
andligt och fysiskt.
Fysiskt är min kropp som hundskit.
Jag har tuttar som Rick Ross.
Fast ni är ju en ganska vit publik.
Som Jonah Hill. Ja, Jonah Hill.
Det är lustigt, för den stora grejen är att amma offentligt, eller hur?
Det är en stor skandal.
”Jag vill inte se bröst medan jag äter nachos på restaurangen.”
”Oroa dig inte för det, sir,
för när man har fött barn, har man inte bröst längre.”
Så är det. Jag har mammatuttar nu.
Precis.
Mjuka, hängande,
svampiga, lila bröstvårtor!
Bruna, ”täckta av hudflikar och Morgan Freeman-liknande” mammatuttar!
Bröst är för unga, vackra tjejer som du.
Hur gammal är du, Socker-tutten?
Tjugofem.
”Vad kommer att hända i morgon? Jag vet inte.”
”Jag kan gå på brunch eller
kolla Netflix och chilla. Eller något.”
Det är så fint. Se på dig. Du har bröst.
Se hit alla. Det här är ju bröst.
Böj din nacke, damen. Titta där.
De är perfekta.
Bröst vill man gosa med och…
Som en mjukglass.
Man vill mosa dem i ansiktet!
Men mammatuttar…
…mammatuttar vill man kasta i soporna.
Och det är sjukt, eftersom
ingen av mina vänninor berättade hur tufft det är att få barn.
Kvinnor erkänner inte att de känner sig ambivalenta ibland, om att få barn.
Istället använder de ett mjukt språk, och säger saker som:
”Tja… Att få barn, det är ju…
Ja, det är en utmaning.”
Jag säger: ”Nej. Nej!
Nej. Att banta är en utmaning.
Att göra yogaställningar är en utmaning.
Hålla inne fisar under massage…”
Vilket jag inte kan längre, förresten.
Nej, jag älskar ju min son.
Han är det bästa som hänt mig.
Han är mitt livs kärlek.
Han heter Ellis, och är 18 månader.
Och jag… Jag älskar honom så mycket.
Och jag… Ja, tack. Tack för den kärleken.
Jag älskar honom så mycket, och jag är en tuff mammavarg.
Jag skulle skära halsen av er…
…för att rädda mitt barns liv.
Men…
Men ibland kan jag låsa in mig i badrummet
och rengöra mina öron,
och då kan jag ibland pressa in topsen hela vägen in.
Det är utmanande.
Ingen säger att graviditeten är den roliga delen.
Att vara gravid var så kul, ni vet.
Jag gick på ultraljud varje vecka, eftersom jag är så gammal.
Jag jävlades med sköterskorna.
De stoppade in staven och jag sa:
”Kan du se om min high school-kärestas klassring är kvar där inne?
Kan du se om min son är homosexuell?
Svart då? Jag vet inte.”
Lögner inför maken var bäst.
De vet ju inget om kvinnokroppen.
Man kan säga vad som helst till dem.
Jag sa: ”Gullet, det finns så mycket jag inte kan göra som gravid.
Jag får inte dricka vin, eller äta sushi.
Just det, jag får inte suga av nån heller.
Nej. Jag läste på nätet att barnet blir autistiskt då.”
Han svarade såklart: ”Och?”
Det är utmanande.
Det är ganska galet när man tänker filosofiskt på det, hur mycket som krävs
för att skapa var och en av er, varje människa.
För en kvinna bär en kärleksfullt i sin kropp i nio månader.
Sen föder hon barnet.
Och bär sen barnet i sina armar, i ytterligare två år,
och ger det mat och älskar det, läser för det, sjunger för det.
Och jag måste säga det, de flesta av er är inte värda det.
Det finns många losers på vår planet.
Bara genetiskt sett, miljoner Snookis…
…men bara en Beyoncé.
De flesta av er kommer inte vinna ett Pulitzer-pris
eller ett Cracker Jack-godispris.
Vad kan ni göra?
Min favoritgrej med att föda barn är att man ska ha en plan, va?
En jävla födelseplan.
Som om man har något alls att göra med att föda barnet.
Det är mellan Gud och barnet. Det rör inte dig alls.
Alla galningar i LA säger:
”Åh, Christina, du måste föda naturligt.
Du måste göra det naturligt.
Du måste föda naken i en bäck.
Du kan bita i grenar när det gör ont.
Kvinnor har gjort så i tusentals år.”
Ja, innan läkemedel uppfanns.
De sa: ”Hur planerar du att föda?”
Jag sa: ”Jag planerar fan i mig att inte känna ett skit!”
Låt mig föda som på 1950-talet.
Söv mig och väck mig tre dagar senare, med en baby och en Martini.
Sen ger jag barnet till en trevlig, överviktig svart kvinna i pigdräkt.
Låt Maisy uppfostra barnet.
Den svarta killen skrattar.
Det är okej. Slappna av lite.
Jag kan känna era kollektiva anus dras åt.
”Detta är Seattle. Vi skämtar inte så.”
De berättade…
De sa: ”Christina, du måste göra kejsarsnitt.”
Så vi bokade in det.
De sa: ”Barnets huvud är så stort, och du är så liten.
Din…
…kisse är så liten.”
Jag kände: ”Bra. Jag får göra kejsarsnitt istället.”
Vad tror ni hände på dagen för mitt planerade kejsarsnitt?
Mammor?
Precis.
Födsloarbetet började ju!
Och jag klämde ut en människa ur denna lilla bräckliga kisse.
Jag var tvungen att göra en episiotomi.
Nej!
Jodå. För er som inte vet vad det är, de fick skära upp min mellangård.
Området mellan mina kulor och rumphålet.
Och ni tror att födseln är läskig.
Inte lika skrämmande som första gången man bajsar efter episiotomin.
Herrejävlar, visst är det där stressande?
För det är bara rena Frankenstein-fladdriga köttmackan därnere.
Ja. Har ni Arby’s här?
Vet ni vad jag menar? Man doppar mackan i sås och sen…
Ingen berättar om det. Ingen säger det.
Och ingen berättar om detta, okej?
Det är inte bra, men…
Jag menar inte att skrämma er, men när ni föder barn…
…då hatar ni er man.
Jag menar mycket. Ni hatar honom verkligen.
Men bara i början.
Man är så full av hormoner, det är så traumatiskt och galet.
Ni kunde vara gifta med Gandhi, och skulle ändå hata honom!
Jag minns att jag ammade vår son mitt i natten,
jag ammade vårt barn fyra på morgonen och vaggade honom
och muttrade för mig själv i mörkret.
”Din jävel!
Din karriär fortsätter ju.
Jag är fast här och ammar babyn.
Tja, ha så kul i New York. Det måste vara trevligt.”
”Kan jag hjälpa dig?”
”Ja, skaffa tuttar. Vad sägs om det?”
Men det går över. Sen blir man normal igen.
Och jag gillar faktiskt min man. Jag gillar honom. Jag älskar honom.
Jag vet inte varför folk gifter sig med dem de hatar.
Man kan välja vem man gifter sig med. Detta är inte Indien.
Jag älskar min man. Jag skrattar åt hans skämt. Han är fantastisk.
Men då och då vill jag slå till hans dumma nylle.
Det är inte de stora sakerna som får en att vilja döda sin äkta hälft.
Det är småsaker.
Småsaker.
Som varför han måste fråga mig var allting finns…
…hela tiden…
…i sitt eget, jävla hus?
Som om jag vore butlern Carson, och vi bor i Downton Abbey eller något.
Hela dagarna, loopat. ”Var är nycklarna? Var är hunden? Var är garaget?”
När vi gifte oss var vi så fattiga att vi bodde i en etta.
En etta.
Men han var ändå fräck nog att fråga mig var allting fanns.
”Var är spateln?”
Jag liksom: ”Herrejävlar.”
Allt som vi äger…
…finns ju här. Så vad…
Hur lat är du, egentligen?
Men jag tjatar inte.
Tjata inte. Det sker för döva öron.
Gör som jag gör:
Använd positiva förstärkningar istället.
Positiva. Som med Cesar Millan.
”Jag använder lugna, bestämda energier.
Jag är flockens ledare.”
Så när jag ser beteende som jag vill se mer av,
då uppmuntrar jag det.
Om han gör något, går jag fram och säger: ”Åh, ja.
Fyller du diskmaskinen?
Ren disk får mig att vilja suga saker.”
Men säg inte det om ni inte menar det.
För de vill få den gentjänsten, snart.
Då måste ni liksom: ”Nej!” Eller vad nu den dumma…
Nej, för det är ju en kort tid då kvinnor vill göra det där?
Som i början av relationen, det är bäst för en kille då.
Det är avsugningssäsong då.
I början är vi så glada för relationen att vi suger av er för allt.
”Köpte du biljetter till ståuppen?”
”Sex stycken McNuggets.”
”Öppnar du bildörren åt mig?”
Sen gifter ni er, och det blir:
”Smekmånadsavsugningar? Nej, vi slutade servera dem igår.
Det finns inte kvar på menyn, killen.”
Så se till att få dem medan ni kan.
Men ni måste ju göra det, ni måste: ”Åh, jag älskar det.”
Man måste det. Jag vill inte vara singel. Skojar ni?
Aldrig, inte i den här tidsåldern.
Aldrig. För att kvinnorna
kan inte bara bli gamla och feta som på den gamla goda tiden, ni vet?
Nu måste vi behålla vår knullbarhet under varje tid av våra liv.
Det är ansträngande.
Kathy Bates är en fantastisk skådis för att hon måste vara det.
När man fyller 30 pressar man ut en unge, och sen kallas man för ”MILF”.
Fyrtio, och nu är jag en puma.
Sen blir man mormor, och liksom: ”Schyst. Jag är ute ur systemet.”
Nej, då.
Då kallas man för en ”GILF”.
”En mormor som jag skulle vilja knulla.”
Nej, inte mormor.
Inte söta mormor som ger en smörkolakarameller! Nej!
Här är det knäppa. Det finns inget för män, va?
Ni kallas inte för djurnamn eller akronymer.
Ni kallas inte för ”DILFS”.
Men det är sant, för det finns inga pappor man vill knulla.
Jag vet, för jag har varit på flygplatserna i Mellanvästern
och jag har sett fäderna där.
Jag har sett er, pappor.
”Verkligen, pappan? Skulle en kvinna säga:
’Åh, ja.
Pappsen.
Jag älskar dina blekta blåjeans.
Är det ett brunt, flätat bälte?
Hur bevarar du dina vita New Balance-sneakers så vita, pappan?
Är det ett telefonhölster?
Ring ring, officiella pappa-verksamheten.
Jag älskar det där smarta snöret du har till dina glasögon.’”
Men det som jämt får igång mig, pappor, är det där inne i jeansen.
Det är alltid det där inne i era jeans.
För de sitter jämt så högt upp…
…och de är jämt så tajta.
De sitter högt och tajt.
Ja!
Man ser nästan konturen…
…på pappans vagina.
Precis bredvid Det utgångna Subway-rabattkortet
I pappans plånbok
Herregud. Vem är jag?
Vilka är vi?
Herregud. Jag kan inte tro att jag är förälder.
Eller att jag måste uppfostra en människa här.
Världen är så rubbad.
Jag tycker synd om denna generation.
Jag tycker synd om millenniebarnen eftersom ni… Ja.
För att alla hatar er så mycket.
Ser du? De hatar dig.
”Ja, döda henne. Javisst.”
Jag vet, det är så sjukt.
Och anledningen till att folk i min ålder inte gillar er är nog
för att ni gillar er själva så mycket.
Ni har självförtroende.
Min generation hade inte det. Vi hatade oss själva.
Vår låt var liksom ”Loser” av Beck.
Jo.
Men det är inte ert fel.
Vad som hände var att Gen Xers…
Jag är en Gen Xer, antar jag, om man hårdrar det, men…
…vi överkompenserade för vår kassa barndom,
och rättade upp kursen för mycket.
Nu finns det helikopterföräldraskap och anknytningsföräldraskap,
hemskolning och oskolning, paleodiet och vegandiet.
Ingen kan bli sårad. Trygghetsbesatthet.
I mitt grannskap kan inte barn ens gå till parken själva
utan en skylt på sig där det står: ”Frigående barn.”
Ja, vi alla är livrädda för sånt som vi har beslutat för längesen.
Saker som vacciner.
Det finns människor som inte vaccinerar sina barn.
Jodå. Och vet ni varför?
Detta har hänt, delvis på grund av Jenny McCarthy.
Du vet vem Jenny McCarthy är, jadå.
Tidigare Playboy-playmate, författare av nio böcker.
Nio böcker.
Spermasoptunnornas Ernest Hemingway.
Så…
Det är okej, men Jenny…
Det som hände var att Jenny… Jenny läste en studie,
eller någon läste den för henne…
…och studien kopplade autism till vacciner.
Senare motbevisades detta, okej?
Men under tiden var dumhuvudet med i alla kvinno-pratshower…
…och sa åt kvinnor att inte vaccinera sina barn.
Nu finns det kvinnor i LA som säger saker som: ”Ja…
Jag behöver inte vaccinera det
för att det inte finns nåt som kikhosta eller polio.”
Nej, på grund av vaccinet, dumma fitta.
Ja.
Det är liksom så det fungerar.
Alla får en spruta, sen är vi alla immuna mot sjukdomen,
men det fungerar bara om vi alla deltar.
Som knytkalas, eller runka bulle.
Och varför tar vi råd från den som gifte sig med fel Wahlberg?
Jag läste om den största generationen.
Det var amerikaner födda under depressionseran,
som växte upp fattiga och skitiga.
Och sen…
Sen, som tur var för dem fick de strida under andra världskriget.
Men här är själva grejen.
De kom hem från kriget
och byggde upp vårt land till den starka ekonomi det hade vid den tiden.
Disciplin, svårigheter, styrka.
Nu säger jag inte att den här generationen…
…inte har haft sina svårigheter.
Jag menar, vem kan glömma…
…den stora glutenintoleransen?
Eller jordnötsallergierna som hemsöker landets daghem?
Eller fasorna med
ett modemuppringt Internet?
Jag kan inte ens säga det.
Men ni har bytt namn från grönkål till bara ”kål”.
Det var ganska häftigt.
Det var bra, eller hur?
Strunt samma. Vet ni vad?
Den största generationen spelade också Call of Duty.
Men på riktigt, i skyttevärn… i Frankrike.
Det finns inget uppror i er. Inget uppror.
Ni borde ju hata era föräldrars musik, inte mixa om den?
Det vet ni nog.
Det är inte ert fel.
Vi sög det ur er. Vi sög upproret ur er.
Och vi gjorde det genom att göra er kränkta jämt.
Det är ett heltidsjobb. ”Jag är kränkt.”
Vet ni att människor blir kränkta av det som Justin Bieber tweetar?
Som jag älskar. Jag älskar Justin Bieber. Han är så söt.
Han växer till en underbar Hilary Swank. Jag beundrar honom.
Men han är inte stötande. Kom igen nu.
Jag växte upp i en tid då det fanns en bitch som hette Madonna.
Ja, Madonna, i sin ”Like a Prayer”-video,
hon brände kors…
…och hånglade med en svart Jesus.
Oj! Det är ju stötande.
Särskilt som vi alla vet att Jesus är vit, eller hur?
High five. Javisst.
Rasistiskt, så rasistiskt.
Såg ni det?
”Gör Amerika stort igen.” Jag hörde nog.
Kränkt.
Det är så dumt.
Jag växte upp i ett hem där vi kränkte varandra.
Mina föräldrar skilde sig, sen gifte mamma om sig med en indier.
En jäkla…
Alltså…
En indier!
Som i diarré, inte cowboys. En indier.
Det fördömda templet, inte Dansar med vargar.
7-Eleven, inte 911.
Så var det med det.
Så var det.
Jag kallade honom ”Turbanator” varje dag.
Ingen grät för det.
Än sen. Minns ni…
Minns ni när…
Minns ni den tiden då alla liksom bara hade en rasistisk far?
Även om man inte var vit hatade ens pappa alla andra raser.
Och han sa galna saker hela tiden.
Som: ”Kineserna äter upp alla kakor.
Kvinnor kan inte läsa.”
Jag tog inte in det där.
Vet ni hur mycket sexistisk skit jag hört?
Lät jag det definiera mig? Aldrig.
Låt inte omvärlden säga vilka ni är.
Istället sa jag bara: ”Pappa är en skit.”
Och gick vidare med mitt liv.
Låt dem inte säga vilka ni är.
Och lägg av med det.
Sluta försöka göra gamla vita män politiskt korrekta.
Det kommer inte att hända.
Och felet är inte deras.
För de uppfostrades till seriemördare.
Det är sant. Män i er pappas ålder blev som små tillsagda att inte gråta.
Fattar ni? Att säga till en grabb:
”Sluta gråta, din mes!
Sluta grina, din homofil!”
Vet ni förresten vad som händer om pojkar inte får gråta?
De växer upp till män som tafsar på kvinnors kön.
Just det.
Jag vet inte.
Jag vet inte hur jag ska fostra en pojke i dagens värld.
Jag menar att jag inte kan klä honom i blå kläder.
Han har ju inte valt sin könsidentitet än.
Det är barnmisshandel. Jag måste kalla honom ”spädbarnsjaget” eller ”babyjaget”.
Har ni hört talas om det här med ”icke-binär”?
Okej. Detta får mig att häpna. Jag vet inte.
Det finns något… Det är inte som sexuell läggning.
Inte att vara gay, straight, bisexuell.
Det är ens könsuttryck, eller hur?
Så på morgonen kan man känna: ”Jag är kvinna.”
Och vid lunch: ”Jag är nog en kille.”
Man kan ha ett astralkön.
Ja, eller ett färgkön.
Man kan ha ett djurkön.
Man kan be folk att kalla en för olika pronomen,
som ”hin, hän, eller hem”.
Tänk er att förklara icke-binär för sin pappa.
Min pappa sa: ”Jomenvisst.
Vi kallade dem bara för fikusar.”
Man kan inte förklara sånt för gamla människor. Okej?
Pappa fattar inte skillnaden mellan TV- och kabeltv-fjärren, än.
Det var 15 år sen!
Men det icke-binära ”hin-hän”… Det har alltid funnits.
Det är inte nytt, förresten. Inte nytt.
Men hin-hän har alltid varit spektakulärt.
Det har alltid varit exceptionellt.
Det har alltid varit som David Bowie.
Inte som Keegan som har juicebaren i hälsokostbutiken.
Men strunt samma.
Jag diskriminerar inte på grund av kön, sexuell läggning, ras eller vikt.
Inget av det. Jag dömer inte utifrån det.
Jag dömer av grammatiken.
Jadå. Jovisst.
Jag vill slippa höra någon mer säga: ”Ja och Tom ska till stranden”,
eller ”Ja och Stacy ska äta middag.”
Det heter inte ”ja och den”, puckon.
-Ni låter… -Ja!
Ni låter som Kakmonstret när ni säger så.
”Åh, ja tappade kakan på discot. Vojne, vojne!”
Jag får en aneurysm om jag måste höra sånt igen.
Man lånar inte böcker på ”bibbelteket”.
Man går inte till Starbucks och beställer en ”expresso”.
Det heter inte: ”O-oavsett.”
J.Lo:s rumpa är inte ”svinnerlig”.
Och ni saknar inte ”stanima”.
Jovisst.
Men min personliga favorit är ju:
”Vet du vad, Christina?
En himlatur i oturen.”
Och jag svarar: ”Jaså? Där uppe, då?”
Och sen hände Caitlyn Jenner.
Är ni med helt less på Caitlyn Jenner?
Jag är så över det där. Glöm det.
Och jag pikar inte Caitlyn för att hon är en transperson
eller en medlem av LGBT-QRSTUV, ibland-Y-gemenskapen.
Hur många bokstäver ska vi lägga till?
Det är som att lösa sista pusslet i Wheel of Fortune.
”Kalla mig Caitlyn. Kalla mig Caitlyn, för fan.”
Okej, för helvete.
Vi har kallat dig Bruce i 70 år. Ge oss en minut!
Vi kommer dit, till sist.
”Caitlyn.” Caitlyn är inget sexigt tjejnamn.
Man kan tro att om man väntat 70 år på att bli kvinna
skulle man nog välja ett sexigt namn.
En av hennes vänninor kunde ha sagt: ”Hör på nu.
Caitlyn är inget sexigt namn.
Caitlyn betalar skatt.
Men Krystal?
Hon är en hora.
Caitlyn skulle nog suga av dig.
Men Krystal?
Hon slickar ditt rövhål.”
Javisst.
Den ärliga sanningen varför jag är irriterad på Caitlyn
är därför att det hela hände, och det var som om himlen öppnade sig
och ner regnade komedimanna.
Alla komiker sa: ”Ja! Katjing! Här kommer något bra!
Bruce är Caitlyn nu. Kom igen.”
Men vi fick inte göra narr av henne.
Ingen fick driva med Caitlyn Jenner eftersom Caitlyn Jenner är en hjälte!
Caitlyn Jenner är en hjälte!
Visst, Caitlyn Jenner är en hjälte.
Men låt oss inte glömma den andra hjälten, Photoshop.
Har jag rätt? Okej? Lite…
Men det är fortfarande miserabelt.
”Christina, det där är transfobiskt.”
Ja, hon vill vara kvinna. Dags att bli kritiserad som en då.
Åh! Välkommen till systerskapet, bitch!
Fan ta dig för att du går med efter klimakteriet.
Hon kan hantera det. Caitlyn är vuxen.
Hon kan hantera skämten.
Hon är medlem av den mest kända familjen i världen.
Och tv-serien: Keeping Up With the Kardashians.
Herregud, jag är så less på den.
Jag älskar titeln. Den är helt vilseledande.
Keeping Up With the Kardashians.
Hålla jämn takt, med dem? Vad sysslar kvinnorna med?
Gräver de brunnar i Uganda?
Matar de rumänska, föräldralösa barn?
Nej, de vaxar fittan.
Det är vårt fel, kvinnor. Vi tittar på skiten.
Sedan är det spinoff-program.
Som Kourtney och Kim gör New York och Kourtney och Kim gör Miami.
Men inte Kourtney och Kim gör algebra?
Då hade jag sett alla avsnitt av det.
”Herregud. Matematik är svårt.
Kan jag inte bara suga av nån för att göra detta?”
Du har tur, Kim. Laget Miami Heat är i stan.
Nej, som om killarna skulle kunna matte.
Kourtney och Kim. Vad fan?
Vore inte tjejerna rika
skulle det heta: Kourtney och Kim tar beställningen.
Men jag vet inte. De är ju okej.
De är söta. Det är ju jättebra.
Men jag… Jag gillar inte narcissismen.
De är bara för narcissistiska. Hela…
Vad heter det om man tar en bild av sig själv om och om igen?
-Vad heter det? -Selfie.
Mentalsjukdom. Tack. Jadå.
”Älskar du mig, pappa? Nu, då?”
”Om jag får nog med ’likes’ så fylls tomheten i hjärtat.”
Jag vet inte. Jag växte upp i en…
Vi växte upp i en galen, motståndskraftig tid.
Vet ni att vår generation anses vara den minst omvårdade?
Jo. Kolla på Wikipedia. Det står med.
Den minst omvårdade. Och vi fick hantera helgalna saker.
Som crack.
Och AIDS.
Och Vänner.
Jag minns när aids var nytt och obekant.
Ingen visste hur man kunde få det. Folk sa saker som:
”Man kan få aids från toasitsar på musikaler.”
Vi hade ingen aning.
Jag gillar det skämtet mycket mer än ni.
Jag kommer aldrig sluta berätta det. Aldrig.
Det är för mig. Bara för mig.
Ja, vi var den minst omvårdade generationen.
Vi var nyckelbarn. Vet ni vad det är, millenniebarn?
”Är det viktiga barn?” Nej, då.
Okej, nyckelbarn… Det funkade såhär.
Man fick en nyckel till sitt hem
och man gick i högstadiet eller något
och när skolan var slut,
så istället för att ordna ordentlig barnomsorg…
…låste man upp och gick in själv, hemma.
Och sen…
Jag vet inte.
Man kunde vara vid liv när mamma kom hem.
Och vi åt hemsk mat som vi bara kunde värma i en mikrovågsugn
för att vi inte fick ha ugnen förrän mamma kom.
Jag växte upp på en stadig vit skräp-diet med friterad potatis,
frusen pizza med den där falska osten som inte var ost, det var gummi…
…och spagetti med köttbullar på burk.
De falska köttbullarna var så goda.
Man åt och fick som en kanllorange ring…
…runt munnen sedan.
Folk frågade: ”Har du läppstift?”
”Nej, jag äter en lysande, sund diet.”
Men än idag vore mitt val som sista måltid makaroner och ost.
Det är min favorit! Jag älskar skiten!
Min man växte upp med två föräldrar som aldrig kastade mat på varandra.
Så han visste inte hur man gör makaroner och ost.
Okej.
Jag sa: ”Du får ta hela ditt liv…
Jag ska visa hur man gör det.”
Så jag visade hur man gör makaroner och ost
och förklarade för honom att det aldrig är nog med ost.
Det finns aldrig nog med orange ostpulver.
Det är aldrig ostigt nog!
Han sa: ”Du kan ju öppna en till förpackning…
…och ta pulvret från den…
…och hälla det på den första.”
Jag sa: ”För helvete, vi är inte miljonärer!
Jaså du, Rockefeller.
Du betalar säkert för att strömma musik, också?”
Vi hade saker som PSA, public service-meddelanden.
De lärde en att uppfostra sig själv.
Det var reklamfilmer på tv
som lärde barnen hur man inte lyckas med att tända eld på sig själv.
Och lille Emmanuel Lewis kom ut… Lille Webster…
”Hej, vi vet att ni älskar att leka med tändstickor.
Ingen kommer säga åt er att sluta.
Men om ni tänder eld på er,
sluta, släpp och rulla eller nåt. Ert problem.
Det är något att växa av.
Förutom för mig.
Jag är liten, för alltid.”
Och så fanns det en hund i detektivkostym.
McGruff!
Ironiskt nog såg detektivens kostym ut som en pedofils…
…outfit.
Och han hade en skrämmande östkustaccent.
Han sa: ”Hallå, ungar!
Ser ni en man med en skåpbil i en gränd som vill visa er något, titta inte!
Han tänker sätta på er!
Ta en bit av min kuk… Jag menar brott! Brott.”
Det är intressant att när man får barn
börjar man tänka på hur man själv blev uppfostrad.
Och min terapeut säger alltid saker som:
”Christina, dina föräldrar gjorde så gott de kunde.”
Inte riktigt.
Nej.
Men jag känner empati för dem eftersom de var invandrare.
Mina föräldrar levde ett hårt liv.
De flydde från Ungern under kommunismen,
och för er som kanske inte kommer ihåg det där…
…kommunism var när Rocky slogs mot Ivan Drago.
Så mina föräldrar flydde från ett land fullt av mord, fattigdom och korruption
och flyttade till Detroit.
Jadå, det var ett lateralt drag.
Min mamma är borta nu.
Men hon var verkligen galen.
Och inte så som när komiker kliver upp här och säger:
”Min mamma är så galen.
En gång blandade hon ranchdressing med Thousand Island-dressing.”
Nej, min mamma var verkligen heltokig.
Hon hade folie på fönstren för att blockera utländska frekvenser.
Ville inte använda telefonen eller skicka e-post. ”De lyssnar!”
Det gör de ju, uppenbarligen.
En annan historia.
Mamma har alltid rätt.
Jag har fortfarande min pappa, och han är som en tuff gängkille från öst.
Han var gaffeltruckmekaniker hela sitt liv.
Han äter korv tre gånger om dagen.
Hatar känslor, älskar Speedos. Det är min pappa.
Pappa älskade verkligen familjens hund.
Som hundar brukar gick den och dog.
Häromdan berättade han minnen för mig, om familjens hund.
Han sa: ”Christika,
fan, jag älskade den där hunden.
När jag kommer hem från jobbet är han glad att se mig.
Går jag och pissar, följer han med mig.
Jag känner så mycket kärlek till den.
Jag känner… Vad heter det?
Villkorslös kärlek.
Jag känner inte så för någon annan.”
Jodå. Vår son skulle lära sig att gå.
Det mest fantastiska ögonblicket i en förälders liv.
”Herregud, min lilla älskling går.”
Och min pappa var där, vi uppmuntrade honom.
Vi sa: ”Kom igen, älskling, du klarar det, Ellis!
Bra jobbat, bra jobbat!”
Min pappa sa:
”Vad fan, kom igen nu.
Alla dessa: ’bra jobbat, bra jobbat.’
Vad sägs om att i slutet av dagen…
…säga ’bra jobbat’, en gång?”
Vi fostrar ju en rysk gymnast. Så man måste ju…
Min terapeut säger att jag är för negativ
så jag vill avsluta denna specialare med något positivt.
Låt oss prata om döden.
Jippi! Okej, så bra. Ja!
Åh, så kul!
Jag hatar när gamla kändisar dör. Men inte om de är unga.
Är det nån ung blir jag upphetsad. ”Är Macaulay Culkin äntligen borta?”
Det kommer att hända när som helst nu.
Slå vad om det bara.
Jag hatar det bara för att i LA när gamla kändisar dör
så är det på nyheterna dygnet runt.
Jag minns när Nancy Reagan dog.
De sa liksom: ”Åh!
Nancy Reagan är död, vid 94 års ålder!
En tragisk och alltför tidig död…
…för Nancy Reagan.”
Och man liksom, vadå?
För vad trodde ni egentligen skulle hända Nance i år?
Trodde ni att hon skulle börja med CrossFit och lära sig tala mandarin?
Nittiofyra år!
Man ska inte leva så länge.
Visste ni att under medeltiden dog man vid 35? Trettiofem, och ljuset släcks.
Och de dog av galna saker med.
En drake kunde komma ner från himlen!
Och spruta eld på en!
Orcher med machetes kunde bara…
De delade folk på mitten.
Nittiofyra?
Vad ska man göra av så mycket liv?
Jag är inte självmordsbenägen eller så.
Jag älskar livet.
Jag är en gudinna. Jag har skapat liv.
Men det finns bara så mycket skit man kan göra här på planeten.
Förstår ni mig?
Man föds ju, förhoppningsvis, i ett utvecklat land, eller hur?
Med lite tur har man två föräldrar. En är kanske någorlunda normal.
Man går i högstadiet och lär sig att röka.
Man blir en goth-deppare.
En fin kille kör upp ett finger i en bakom racketbollbanorna.
Sommaren 1991 är man på Lollapalooza-festivalen
och tar två syrapiller istället för en…
…flippar ut och blir galen under Jane’s Addictions ”Ocean Size.”
Man körs ut och ångrar det jämt,
för de splittrades sen och man fick aldrig se dem.
Man går på college.
Och studerar filosofi.
Tar examen,
bara för att upptäcka att ingen anställer filosofer.
Man får jobb, 22 stycken under fyra års tid,
som man lämnar, eller sparkas från,
tills man hittar något som man gillar att göra,
och man håller fast vid det och håller ut, vecka efter vecka,
i skaldjursrestauranger, hibachi-grillar, dykbarer och ståuppklubbar
tills äntligen, äntligen, efter 14 jävla år,
när de ger en ens egen jävla ståuppspecialare, i Seattle!
Ja!
Javisst.
Ni gifter er, klämmer ut några ungar, och skaffar ett huslån.
Ni går på ståupp och gör misstaget att sätta er längst fram.
Ni går hem.
Ni knullar. Ni bajsar.
Och sen dör ni.
Och det är allt.
Om ni inte är buddister. Då sköljer ni, och gör om allt igen.
Och det är livet!
Det är livet.
Det är fint, eftersom det är ändligt.
Det finns en början, en mitt och ett slut.
Men vissa människor vill inte lämna livet.
Vissa människor blir giriga med livet.
Giriga jävlar.
Såna som Dick Clark.
Ni kommer ihåg Dick Clark, eller hur?
Han var värd för American Bandstand och New Year’s Rockin’ Eve.
Han var bra. Han var på TV från det att TV uppfanns.
Ganska bokstavligt. Bokstavligen.
Och han var riktigt bra på sitt jobb.
Fram till en dag…
…då Dickie fick en stroke.
Och jag menar en…
En riktig stroke.
Det var illa.
Jätteilla. Som…
Har ni sett en 15 år gammal chihuahua?
En riktigt gammal chihuahua?
En som är blind på ett öga, med delvis kal päls, och den tuggar där.
Men med ett ironiskt namn som Sunshine eller Hope.
Sådan var Dick Clark, sedan.
Jag vet, och man skulle ju kunna tro att någon som arbetar med TV,
där det här är väldigt viktigt…
…skulle sluta jobba efter det.
Men inte gamle Dickie.
Den narcissistiska idioten…
…vägrade att sluta vara värd för New Year’s Rockin’ Eve,
för att han var övertygad om att han var den enda inom hela nöjesbranschen
som kunde räkna bakåt från tio till ett.
Jag såg inte den sista gången som han var värd för det nyårsprogrammet,
men jag skulle ändå vilja imitera det för er nu, om jag får…
Jag antar att jag måste. Okej!
Då kör vi.
Dick Clark som värd för New Year’s Rockin’ Eve, en sista gång.
Hej, vi sänder live från Times Square.
Vi har Dick Clark nere på marken.
Dick, kan du berätta för oss hur alla snygga tjejer och killar ser ut ikväll?
Jag kan se deras fittor!
Dick, vi vet aldrig vad du ska säga.
Du kan väl bara räkna ner oss nu, Dick?
Ta och räkna ner tiden åt oss.
Tio…
…fyra…
Lax är jättegott
Jösses, puertoricaner knullar i princip mitt ute på gatan, eller hur?
Ja, det var allt för oss ikväll.
Jag skulle absolut ha tittat på det.
Jag tror att min terapeut har rätt.
Jag är för negativ.
Därför ska jag vara positiv, om döden.
Här är mitt förslag till er, Seattle.
Ge mig ert livs två sista veckor
så ska vi åka iväg på er sista kryssning.
Lyssna klart på mig.
Jag skaffar ett fint fartyg. Ett jättefint.
Inget Carnival Epa-skit. Utan…
Som ett sånt där italienskt, ni vet?
Gå ombord på min båt, och jag ger er en påse svart tjärliknande heroin…
…och några smutsiga nålar.
För vem bryr sig, eller hur?
Vi kan ta alla droger ni har velat testa.
Som LSD, GHB, DMT.
Vi ringer Cosby och får lugnande medel.
Crystal meth. Kokain.
Vi blir så höga att vi gnisslar tänderna till smulor.
Vi får den kosmiska insikten att det bara finns en av oss.
Vi är alla ekrar på den mänskliga existensens enda hjul.
Det finns ingen man, ingen kvinna, ingen svart eller vit,
det finns ingen icke-binär…
Det finns ingen icke-binär.
Vi är alla manifestationer av en enda härlig, kärleksfull varelse.
Kärlek är det enda som betyder något. Det enda som är verkligt.
Kontroll är en illusion.
Det enda ni kan kontrollera är tankarna i ert huvud,
och som Sokrates sa, det outforskade livet är inte värt det.
Och som Bill och Ted sa:
”Var utmärkta mot varandra.”
Ja, tack. Tack.
Och efter det buffén, för vi har nog inte ätit på fyra dagar.
Och där finns allt ni nånsin har velat ha.
Det är makaroner och ost med mycket orange ostpulver.
Burkpasta. Så många burkar ni vill äta.
Det finns en chokladfontän för penisar.
”Kolla in mig!”
Vi har tagit droger och vi har ätit.
Nu är det dags för lite sex.
Åh, sex.
Och det är Sodom och Gomorra.
Alla gör gängvåldtäkter.
Det är så mycket knullande och sugande
och 69, eller vad som helst.
Och det är så mycket sperma.
Det finns så mycket av det.
Och just när ni tänker att det inte finns mer…
…då kommer Katy Perry ombord.
Och hon suger av alla killarna.
Men inga fruar eller flickvänner blir arga eftersom Ryan Gosling kommer ombord.
Och han lyssnar på oss alla.
Härligt!
Härligt.
Okej, så det var det hela.
Det är slutet på de två veckorna och vi har festat så mycket vi orkade.
Det är allt. Det är slut.
Och då tar jag fram katapulten.
Seattle anar vart det här ska leda.
Vissa städer gör inte det.
Jag tar fram katapulten, sätter er i den och…
…jag skjuter ut er i havet,
och ni blir uppätna av en megalodonhaj.
Men hörni, de finns ju.
Hajen äter er, och smälter er.
Den skiter ut er.
Sedan far er själ upp till himlen.
För i min värld hamnar vi alla i himlen.
Precis. Och ni möter Gud.
Och herrejävlar.
Det är ju Dick Clark!
”Puertoricaner knullar överallt häruppe!”
Tack så mycket, allihop!
Vilken underbar kväll!
Tack så mycket för att ni kom hit!